Wismut AG DR #300 003 HO Ragulin (T679.2) Class V 300 Diesel Locomotive DCC & Sound
Cena 14 983,00 Kč s 21% DPH
Diesel-elektrická lokomotiva modelové železnice v měřítku HO pro železniční modeláře v modelářské kvalitě - BRAWA 41472 Wismut AG DR #300 003 HO Ragulin (T679.2) Class V 300 Diesel Locomotive DCC & Sound, IV (1970-1990).
■ Diesl-elektrická lokomotiva třídy V 300 / 232 (T 679.2) německé společnosti Wismut AG/GmbH DR. U Deutsche Raichbahn (DR) nese tato lokomotiva označení 132 DR a má přezdívku „Ludmilla“, zatímco v ČR nese jmémo Ragulin (u ČSD řady T 679.2).
■ Má věrné detaily, lakování a potisk.
■ Lokomotiva má digitální rozhraní NEM s digitálním dekodérem včetně zvukového dekodéru (př. ESU Locksound).
■ Má velmi dobré jízdní vlastnosti díky účinnému motoru s vyváženými setrvačníky a bandážovanými koly.
■ Rotační střešní ventilátory, věrná kopie chladicího ventilátoru, perforovaná mřížka ventilátoru.
■ Trojrozměrný podvozek s vnitřními ložisky s mnoha samostatně namontovanými díly
■ Má kovový podvozek a polovinu hnacího ústrojí ze zinkového tlakového odlitku.
■ Volně stojící zábradlí.
■ Stěrače čelního skla a signální klakson namontované samostatně.
■ Trojice světlometů se mění podle směru jízdy, budou fungovat v běžném provozu a lze je s dekodérem ovládat digitálně.
■ Pro osvětlení jsou použity bezúdržbové teplé bílé a červené LED diody.
■ Délka přes nárazníky 23,9 cm.
Wismut AG (1947–1953) nebo od roku 1954 SDAG Wismut (sovětsko-německá akciová společnost Wismut) byla těžební společnost, která se v letech 1946-1990 stala čtvrtým největším producentem uranu na světě (po SSSR, USA a Kanadě). Uran vytěžený a zpracovaný na území sovětské okupační zóny a NDR v lokalitách v Sasku a Durynsku byl surovinovou základnou sovětského jaderného průmyslu. Nástupnická společnost Wismut GmbH je spolková společnost pověřená sanací a rekultivací dědictví po těžbě ve Wismutu.
Wismut GmbH jako nástupnická organizace sovětsko-německé akciové společnosti AG či (SDAG) Wismut, těžební firmy, která byla v letech 1954 až 1991 čtvrtým největším světovým producentem uranu, vznikla po znovusjednocení Německa na základě dohody o převedení sovětského podílu v SDAG Wismut na německý stát. Tato dohoda byla uzavřena mezi Spolkovou republikou Německo a Sovětským svazem 16. 5. 1991 a vstoupila v platnost 18. prosince 1991, pouhých 8 dní před oficiálním zánikem Sovětského svazu. Úkolem tohoto podniku, spadajícím pod spolkové Ministerstvo průmyslu a energetiky, je sanace a rekultivace následků téměř čtyř desítek let těžby uranu ve spolkových zemích Sasko a Durynsko.
Stroje z bývalého SSSR se nedaly přehlédnout. V případě Sergejů to bylo především díky tomu, že první dodané kusy nebyly vybaveny dostatečným tlumičem výfukových plynů, takže je každý mohl bezpečně zaslechnout mnoho kilometrů od trati. Tyto mašiny o délce 17,5 metrů se nicméně záhy osvědčily na tratích tehdejšího tzv. „východního evropského bloku“, kde jezdily převážně v čelech těžkých nákladních vlaků. Zákonitě tedy po několika letech jejich provozu následovala výroba zdokonalené další typové řady. A přišel čas Ragulinů…
Své jméno nástupcům Sergejů nechtěně zajistil tehdejší vynikající ruský hokejový obránce Alexandr Pavlovič Ragulin (1944–2004), který byl silné, mohutné a urostlé postavy. Český lid podle něj pojmenoval tyto nové lokomotivy, se kterými tehdejší ČSD předpokládaly vozbu těžké nákladní dopravy pro hlavní železniční trati téměř ihned po dodání na české koleje.
Tyto silné motorové lokomotivy (u ČSD řady T 679.2), o výkonu 2 208 kW (3 000 koní) se vyráběly v Sovětském svazu v tehdejším Vorošilovgradě, dnes Lugansk na Ukrajině. Koncepčně byly řešené tak, že naftový motor, vodou chlazený a přeplňovaný šestnáctiválec, poháněl alternátor a ten dodával střídavý proud do usměrňovačů, z nichž dále proudil do stejnosměrných trakčních motorů na nápravách lokomotivy. Přenos výkonu byl tedy elektrický, střídavě stejnosměrný.
Lokomotivní skříň Ragulinů se dělila tak jako u Sergejů na strojovnu a dvě kabiny strojvedoucího vždy na každém čele a byla uložená na dvou třínápravových podvozcích otočných kolem čepu. Váha lokomotivy činila přibližně 122 tun a její délka něco málo přes 20 metrů.
Dvě tyto zakoupené lokomotivy v roce 1971 jezdily u ČSD jako prototypy k provoznímu ověřování, které jejich vhodnost pro naše podmínky ale neprokázalo. Zjistilo se, že pro značnou nápravovou hmotnost a nepříznivé účinky na železniční svršek nejsou pro neelektrizované železniční trati vhodné. Oba stroje (T 679.2001 a 2002) prožily převážnou část svého života v někdejším Československu v lokomotivním depu Brno-Maloměřice. To mělo velmi dobré zkušenosti s provozem předešlých Sergejů, a proto byly zkoušeny hlavně na přilehlých tratích. U Ragulinů ovšem docházelo vzhledem k jejich velkému podvozkovému rozvoru ke značnému opotřebení pojezdu a i našeho traťového svršku, který se vyznačoval velkým počtem oblouků.
Sériové motorové lokomotivy této řady nebyly proto dovezeny a oba mohutné prototypy byly po několikaletém provozu v lokomotivním depu Brno-Maloměřice prodány do Bulharska. Z jejich nejčastěji jihomoravského působení tedy vyplývá, že jsme je mohli vidět na tratích kolem Brna. Jistě mnozí mají v paměti jejich hučení údolím řeky Svitavy v čele nákladních vlaků z Brna do Skalice a dál do České Třebové, nebo jejich stoupání a klesání v hornatém terénu do Veselí nad Moravou. Byly to takzvané magistrální lokomotivy, které pro efektivní provoz potřebují dlouhá a rychlá vozební ramena a velké zátěže. To bohužel naše tehdejší ekonomika spolu se strukturou reliéfu naší republiky nemohly těmto strojům dopřát.
Kromě Sovětského svazu se v Evropě tyto lokomotivy uplatnily ve větší míře na rovinatých neelektrizovaných tratích v bývalé NDR. V bývalém východním Německu jezdily na tratích DR (Deutsche Reichsbahn) od roku 1970 zprvu s nákladními vlaky, později i s osobními vlaky a s rychlíky. Pro osobní vlaky měly ovšem zabudovaný elektrický topný alternátor, kterým bylo možné vytápět soupravy střídavým napětím, a dovolenou největší rychlost 140 km/hod. Tyto mohutné motorové lokomotivy bylo možné v 80. letech minulého století vidět v čele mnoha východoněmeckých rychlíků a expresů (například v čele EX-Progres na 190 kilometrovém úseku Drážďany – Berlín). Některé stroje přešly po sjednocení Německa (NDR s NSR) v roce 1990 pod současného hlavního německého dopravce DB (Deutsche Bahn).
PLEASE NOTE: Due to the small edition size and the great demand for this item, allocations are expected to occur.
UPOZORNĚNÍ: TITUL JE VYROBENÝ V OMEZENÉM MNOŽSTVÍ JAKO UMĚLECKÝ PŘEDMĚT. UVEDENÁ PRODEJNÍ CENA JE PLATNÁ DO VYPRODÁNÍ TUZEMSKÝCH ZÁSOB.